Többet vagy kevesebbet?

Ha a fenntarthatóságról írunk vagy beszélünk, felvetődik a kérdés, nem kellene-e ezt a bonyolultnak tűnő fogalmat, 5 szótagos szót, valami érthetőbbel helyettesíteni, esetleg egy főbb vonását kiragadva egyszerűsíteni, vagy éppenséggel kiegészíteni valami vivőközeggel, katalizátorral, gyorsító rakétával.

A fenntarthatóság egyszerű fogalom - valami van is és lesz is - például maga ez a fogalom, a fenntarthatóság, továbbá az emberiség, az emberek, akik ezt gondolják, élik, és azok a technikák, amivel a fenntarthatóság továbbadható. Nem kellene-e ezek közül valamelyiket kiemelni? Mondjuk: a fenntarthatóság lényege a szeretet. Ez igaz is, hiszen csak olyan társadalom lehet fenntartható, amely a szociális igazságosság alapján áll, tagjai pozitívan viszonyulnak egymáshoz, képesek áldozatot hozni a közért. Valami ilyesmi a szeretet. De akkor nem beszéltünk, és sok igehirdetésben ma sem beszélnek a fenntarthatóság környezeti vonatkozásairól, ami kicsit körülményesen a jövő nemzedékek iránti szeretetként fogható fel, vagy a fenntartható életmód oktatásáról vagy magának a fenntarthatósági gondolatnak a terjesztéséről. Bár igaz, hogy minden vallás a továbbadást nagyon kiműveli a maga területén. Itt néha a hit továbbadását, a szeretetre való nevelést vagy a szent könyvek lemásolását kell érteni. A vallások továbbadó rendszerek, de nem a fenntarthatóság továbbadásával foglalkoznak, így zsákutcába kerülhetnek pl. az egész emberiség környezeti katasztrófája, összeomlása esetén. Egy olyan nem-vallásról álmodom, amely a fenntarthatóságot adja tovább.

A fenntarthatóság mellé biggyeszteni egy másik fogalmat húzóágazatként, szintén nagyon aggályos lenne.  A történelmi tapasztalat az, hogy ilyenkor a népszerűbb fogalom önállósítja magát, leválik a népszerűsítendőről. Logikus is, hogy ha valaminek nagy a terjedési képessége, akkor egy idő után mindent elborít, elfedve azt a fogalmat is, aminek a népszerűsítésére kitalálták. Például egy irracionális hittel, kiválóan lehet "népszerűsíteni" az evilági szeretetet, míg olyan fontossá nem válik a hit, hogy érte "a szeretet nevében" ölni fognak.  A fenntarthatóság egyébként is egy teljesen földies fogalom: úgy élni, hogy később is élni lehessen itt. Nem zár ki semmilyen túlvilágot, de nem is igazol egyetlen ilyen hitet sem. Csak az olyan vallási vélekedést cáfolja, mely valami túlvilági érték miatt az evilági fenntarthatóságot kockáztatja, pl. vallási világháborút egyazon istenért, tönkre téve a Földet, a környezetet, a jövőt.

A fenntarthatóságot magát inkább élni és tanítani kell. A fenntarthatóság technikailag egy olyan világot jelent, amelyben a fából nyert energiával fűtött, jól szigetelt, tiszta házakban élnek az emberek, lényegében a környékükön termő, megújuló módon trágyázott növényekkel táplálkoznak, a gyerekek iskolába járnak és ott a fenntarthatóságot tanulják, a javakat szociális feszültségek nélkül használják fel, ám mindenből csak annyit, amennyit a Föld biztosítani tud. Megmaradó hulladékot nem halmoznak fel, az eredeti állapotot minden évben helyreállítják. Gyógyítják a betegeket, és ismerik a születések szabályozását is. Pozitívan viszonyulnak mindenegyes emberhez, és a Földhöz mint egészhez. Látható, hogy a fenntarthatóságot nem a távoli jövőbe helyezem – „ha lenne vízből fúziós energia, akkor majd hozzáláthatnánk ehhez és ehhez” -, nem, mert már most is túlléptük a Föld eltartó képességének határait, és ebben az évszázadban is több milliárdos lélekszámra kell számítani. A múltba sem utalom a fenntarthatóságot. Nem kell visszamenni az őskorba, mintha az lett volna az utolsó pillanat, amikor az emberiség még fenntarthatóan élt, bár kicsiny lélekszámban. A fafűtés, az iskola a XIX. századot sugallják, a gyógyszerek, a születésszabályozás, hőszigetelés a XX.-at. A XX. században azonban meg sem próbáltunk véges, fosszilis energiahordozók végső kihasználása nélkül energiát termelni, közlekedni, helyi árukat fogyasztani, globálisan békében és igazságosan élni. Nem óvtuk meg a Természet állapotát, az iskolákban nem a fenntarthatóságot tanítottuk, a reklámokkal pedig odáig fokoztuk a fogyasztásunkat, hogy alacsonyabb szintre békésen visszatérni, a megfelelő infrastruktúrákat kiépíteni alig lehetséges. Pedig éppen ez a XXI. század feladata, illetve ezt kell elkezdenünk magunktól még ebben az évtizedben.

Megint csak a történelmi tapasztalat azt mutatja, hogy a lakosság fogyasztásának néhány százalékos visszaszorítása vagy valamilyen válság miatti visszaesése rögvest zavargást, békétlenséget, háborút és végül többletfogyasztást okoz, még akkor is, ha a lecsökkentett szint egyébként többszöröse annak, amit a szüleink generációja elérhetett és több százszorosa annak, amit, mondjuk, Mátyás király maga élvezett. A csökkentést tehát magunkon tudjuk békésen elkezdeni, a fenntarthatóság oktatása az iskola, a megújuló infrastruktúrák kiépítése pedig az állam feladata.

Összefoglalva: a fenntarthatóságot nem kell sem kiegészíteni, sem leszűkíteni. A fenntartható gazdaság, a fenntarthatóság vallása, a fenntartható fejlődés a lényeget elhomályosító huncutságok. Azt mondhatjuk persze, hogy „fejlődés a fenntarthatóság felé”, ha ezzel beismerjük, hogy jelenleg nem fenntarthatóan élünk, anyagokat fogyasztunk el, és természeti rendszereket szennyezünk össze végleg, ámde a fenntarthatóságot rövidesen el szeretnénk érni, és közben átmeneti állapotokon haladunk keresztül. Ezeknek azonban nem lehet a jellemzője a fenntartható fogyasztás többszöröse és még fokozódása is. Másrészről a fenntarthatóságot leszűkíteni sem lehet egy-egy részletére, a környezetvédelemre, a szeretetre, a stabil gazdasági helyzetre, stb. Ezek ugyanolyan fontosak, mint a fenntartható életmód kidolgozása és továbbadása, az igazságos osztozás, a béke ápolása, a Természet megőrzése, a lélekszám rögzítése vagy a fogyasztás csökkentése a hatékonyság által, és a többiek. A fenntarthatóság létezés, továbblétezés földi méretekben.

Dőry István